Titulky přeložil pBen.
Tam stojí a štěkají.
Vidím jejich zlé tváře. Přišli zabít.
A říkají mému šéfovi Bertoldovi:
"Dejte nám Boaz Reina nebo sníme vaše zákazníky. Za jednu minutu!"
26 psů? - Přesně.
Jak víš, že jich tam je 26 a ne 30?
K tomu se dostanu.
No? - Co no?
Zkontroluješ to? Co si myslíš, že se děje?
Vzbudím se! - Vždy v tu samou dobu?
Přesně. Vždy to končí tady.
Jak dlouho se to děje? - Dva a půl roku.
A říkáš mi to teď, v tuto hodinu? - Debile!
Neříkej mi debile.
Tento sen odněkud přichází.
Neřekl jsem ti vše. - Jako?
Víš, v Libanonu...
Co v Libanonu?
Na začátku války jsem šli do libanonských vesnic
abychom se podívali po hledaných Palestincích.
Jo, a?
Když někdo vejde do vesnice, psi to ucítí a zaštěkají na poplach.
Všichni se vzbudí a uprchlíci utečou.
Někdo je musel zlikvidovat. Jinak by naši muži umřeli.
Ale proč ty?
Věděli, že bych nemohl zastřelit člověka. Řekli mi:
"Běž a zatřel ty psy!"
26 psů, Pamatuji si každého z nich.
Každou tvář, každou ránu, pohled v jejich očích... 26 psů.
Za jak dlouho se začali objevovat ve tvých snech?
Za 2O let.
Zkoušel jsi něco? - Jako co?
Terapii, psychiatra, Shiatsu ( tradiční aktivní japonská terapie ), cokoliv...
Ne, nic. Zavolal jsem tobě.
Jsem jen filmař!
Nemohou být filmy léčebné?
Ve svých filmech ses zabýval už vším, že?
Ale s ničím, jako je toto.
Žádné záblesky minulosti z Libanonu?
Ne. Ani ne.
Jsi si jistý?
Ne.
Beirut, Sabra a Shatila? - Co s tím?
Byl jsi pouze 90 metrů od toho masakru!
Spíše 180 nebo 270 metrů.
Pravda je, že to v paměti uchované nemám.
Žádné záblesky minulosti nebo sny? Nikdy o tom neuvažuješ?
Ne.
Budeš v pořádku, huh?
Myslíš? - Jistě.
Jsi si jistý? - Ano. Na něco přijdu.
Určitě? - Určitě.
Scůzka s Boazem se odehrála v zimě roku 2006.
Té noci, poprvé za 20 let,
jsem měl záblesk minulosti z války v Libanonu.
Ne jen z Libanonu, i ze Západního Beirutu. Ne jen Beirutu,
ale i z masakru v uprchlických táborech v Sabře a Shatile.
Co se děje? Je 6:30 ráno!
Všichni máme přátelé právníky, doktory, terapeutisty...
Někdy je to přátelství něco stojí.
Ale svého přítele právníka bys v 6:30 ráno nevzbudil!
Můj právník je desetkrát levnější, než ty!
Prostě tomu nerozumím.
Proč ten Boazův sen se psy?
Proč mi to šťourá do paměti? Se mnou to nemá co dělat.
Pamět je fascinující. Vem si tento psychologický experiment...
Skupině lidí bylo ukázáno 10 různých obrázků z dětství.
Devět bylo opravdu z jejich dětství a jeden ne.
Jejich portrét byl vložen do zábavného parku, jež nikdy nenavštívili.
80 procent se poznalo...
Také poznali tu falešnou fotku!
20 procent si nevzpomínalo.
Výzkumníci se jich zeptali znovu.
Napodruhé ostatní řekli, že si fotku také pamatují.
"Jaký úžasný den v parku s níma rodičema."
Vzpomněli si na naprosto smyšlený zážitek.
Paměť je dynamická. Je živá.
Pokud chybí několik detailů,
pamět ty díry zaplní věcmi, které se nikdy nestaly.
Takže má vidina toho masakru je jako to falešná fotografie?
Nikdy se to nestalo? Já jsem si to vymyslel? Není to skutečné?
To nevím. Kdo tam s tebou byl?
Carmi tam byl. Znáš ho ze školy.
A někdo další, koho nepoznávám.
Tak se běž zeptat Carmiho, co si pamatuje - Je v Holandsku.
Žije tam 2O let.
Jeď do Holandska a zeptej se ho, jestli tě to trápí.
Není to nebezpečné?
Možná objevím věci, které o sobě nechci vedět.
Ne, vůbec.
Objevíš důležité věci, které chceš vědět.
Nechodíme tam, kam opravdu nechceme.
Lidský mechanismus nás vyvaruje vcházení na temná místa.
Paměť nás bere tam, kam potřebujeme.
Vidíš to všechno?
To je vše moje.
Všechno?
Od těch stromů po tu řeku.
Všechno ti to patří. - Ano a ten dům.
Je to asi 40 000 metrů čtverečných.
To vše jen z prodeje falafel ( Arebské fazolové kuličky )? -Ano, jen z falafel.
Wow! - Pojď se podívat.
Kolik falafel jsi prodal? - Tři roky stačily.
V ranných devedesátých letech jsem měl malý stánek v Utrechtu.
Zdravé jídlo bylo v módě. Jídlo ze Středního Východu také...
Falafel je jak zdravé, tak ze Středního Východu.
Všichni si mysleli, že se staneš jaderným fyzikem.
Kdo?
Nevím, tvá rodina, moje rodina, naši přátelé ze školy.
Mysleli si, že až ti bude 40, budeš nominován na Nobelovu cenu.
Ve 20 ta budoucnost byla za mnou.
Zima?
Zima? Mrznu! - Pojďme dovnitř.
Celou cestu budeme muset mluvit?
Je srandovní, že ses teď ukázal.
Proč? - Když jsi volal...
Šel jsem zrovna ven s mým synem Thomasem. Je mu sedm let.
Hrál si s dětskou zbraní a začal se vyptávat.
"Co jsi dělal v armádě? Zastřelil jsi někdy někoho?"
Zastřelil? -Nevím.
Pojďme dovnitř a zahřejme se.
Nevadilo by ti ,kdybych nakreslil tebe a tvého syna, jak si hrajete ve sněhu?
Ne.
Nůbec ne. Maluj si, jak chceš.
Přivedu ho.
Dokud maluješ, je to v pořádku, ale nenatáčej.
Ikdyž to zní divně, byli jsme do války převezeni
na malé "Love Boat" ( Lodi Lásky ) pronajeté armádou nebo Bůh ví čím.
Chtěli zmást nepřítele a využít moment překvapení.
Co tím myslíš "Love Boat"? S vyhřívkami a barama?
S tím vším? - Tak jsem si to předstvavoval.
Později jsem zjistil, že to je jen stará útočná loď.
Na osmnáctiletého jsi mi připadal dost chytrý. Nikdy jsem tě nepovažoval za bojovníka.
Upřímně, bylo to pro mě důležité z dost praktického důvodu.
Cítil jsem, jak všichni ostatní souložili, jako králíci
a to bylo to jediné... Jak to říct?
Byl jsem dobrý pouze v šachách a matematice,
ale s mužskými problémy. Takže jsem všem musel dokázat,
že jsem nejlepší bojovník a velký hrdina.
Uspěl jsi?
Ano, překvapivě dost.
Cítil jsem se silný a schopný.
Pak začala válka a oni nás dali na tu zatracenou "Love Boat".
Pak jsem.. - Co?
Zvracel jsem jako prase! Zajímalo mě, co by si nepřitel pomyslel.
Nakonec jsem se zhroutil na palubu a usnul.
Spím, když jsem vystrašený.
Do toho dne jsem unikal do spánku a k halucinacím.
V bezvědomí na palubě,
jsem snil o tom, že přijde žena
a poprvé si mě vezme.
Viděl jsem své nejlepší přátelé před svýma očima hořet.
Kde? - Na lodi.
Vzbudil jsem se těsně před tím, než zakotvili. Blo zrovna svítání a my jsme byli ve městě.
V jakém městě? - Jak jsem to měl vědět?
Sidon, myslím.
Z čistého strachu a úzkosti jsme začali střílet jako blázni.
Na koho? - Jak to mám vědět?
Pak přijel starý Mercedes.
Všichni na něj stříleli jako zbláznění.
Dva roku výcviku a strach,
nekontrolovatelný strach...
Pak ticho. Strašné ticho smrti.
Při rozbřesku
jsem viděli naši zničení,
aniž bychom věděli, kde jsme.
V autě ležela...
Co bylo v tom autě?
Těla celé rodiny.
Proč jsi sem přišel?
Ja? Já...
Ztratil jsem pamět.
Při nehodě? - Co?
Měl jsi nehodu? - Co tím mylíš?
V autě nebo v práci?
Ne, neměl jsem nehodu.
Jen si nepamatuji nic z války v Libanonu.
V mysli mám jen jeden obrázek.
Z nějaké důvodu jsi v něm.
Jaký obrázek?
Byl jsi tam také?
To je těžké říct.
Co tím myslíš? Byl jsi tam?
Je to těžké říct.
O tom masakru si nic nepamatuji.
Ale byl jsi v Beirutu, kde se ten masakr odehrál.
Ano, pamatuji se, že jsem tam byl.
Nikdy nzapomenu, jak jsme pochodovali do Beirutu.
Ale ten masakr... Jak jsi to říkal?
To v paměti uložené nemám.
Dobře. - Masakr...
Pak se to stalo, v taxíku na Amsterodamské letiště...
Najednou se všechny vzpomínky vrátily.
Nebyly to halucinace ani moje podvědomí.
první den války. Bylo mi stěží 19, ani jsem se ještě nezačal holit.
Jeli jsme po cestě. Sady na jedné straně,
moře na druhé. Stříleli jsme všude,
na všechno, až do noci.
Toto večera, když jsme zastavili, mi důstojník řekl:
"Naložte mrtvé a zraněné,
jeďte a vyhoďte je."
"Vyhoďte?" - "Ano, vyhoďte."
"Kam?"
"Jak to mám vědět? Tam, blízko tomu jasnému světlu.
Tam se vyhazují."
Takže jsem jel celou cestu zpět.
Nikdy předtím jsem neviděl otevřenou ránu a ani žádné krvácení.
Teď jsem byl ve vedení tanku
plného mrtvých a zraněných, jež hledali jasné světlo, spasení.
Co máme dělat? Proč nám neřekneš, co máme dělat?
Střílej. - Na koho?
Jak to mám vědět? Prostě střílej.
Není lepší se pomodlit? - Pak se modli a střílej.
Konečně jsem uviděli světla helikoptéry. Jako svatozář.
Jak jsme se blížili k tomu světlu, viděli jsme všude mrtvé a zaraněné.
Vykládali jsme mechanicky, jakobychom tam vůbec nebyli.
Pak jsme se otočili a odjeli.
V první den války,
jsem převážel mrtvé a zraněné
tanky z pobřežní cesty.
Hledám lidi, co byli se mnou.
Mohli být vaši muži mezi nimi?
Zní to logicky. Byli jsme v pobřežním prostoru.
V západním sektoru. Je to možné.
Poznáváte mě tady?
Ne.
Ani já se nepoznávám.
Překračování hranic v Rosh Hanikra připomínalo exkurzi.
Fotili jsme,
říkali jsme vtipy...
Měli jsme čas blbnout, než jsme šli do akce.
Dobré ráno, Libanone.
Příliš mnoho bolesti pro pokračování.
Dobré ráno, Libanone.
Krajina byla nádherná, stromy okolo,
pár roztroušených domů... Opravdový idylický venkovský obraz.
Pomalá jízda nám dovolovala si užíval krajiny.
Ať se tvé sny uskuteční.
Ať tvé noční můry zmizí.
To, že existuješ je boží dar, Libanone.
V tanku se vždy cítíte opravdu bezpečně.
Tak je velmi masivní uzavřené vozidlo.
Uvnitř tanku
jsme byli chráněni.
Jsi roztrhán na kousky,
V mých rukou krvácíš k smrti
Jsi láskou mého života
Oh, můj krátký, krátký živote
Roztrhej mě na kousky,
Krvácím...
Nejednou náš velitel přestal odpovídat. Ztratili jsme kontakt.
Byl vedle vás? - Ano.
Viděl jsem, jak jeho hlava klesla dopředu.
Sešel jsem dolů do tanku a uviděl jsem krev, krev v tanku.
Ta krev přicházela z jeho krku.
Velení přešlo na vás? - Ano, přešlo.
Ale nereagoval jsem ihned.
Prostě jsme zůstali v tanku, aniž bychom vůbec uvažovali o odvetné střelbě.
O dvě minuty později
něco explodovalo. Všichni se hystericky snžili dostat z tanku...
bez zbraní, bez ničeho...
Ti, co zůstali uvnitř, byli v tanku zabiti.
Běžel jsem rychle, jak jsem mohl,
probíhal jsem cikcak k moři.
Moje jediném myšlenky byly:
Je konec. Je se mnou amen.
Budou tady každou chvíli. Jediné, co mohu udělat, je počkat na konec.
Uviděl jsem budovu, ze které stříleli a jejich velitele.
Doufal jsem, že se přiblíží.
Nevím proč, ale začal ustupovat.
Cítil jsem se našimi silami opuštěn.
Představoval jsem si, jak by reagovala moje matka.
Byli jsme si velmi blízcí. Vždy jsem byl jako její pravá ruka.
Jsem jediný, kdo doma vypomáhá.
Jako prvorozený syn.
Kouknul jsem se. Viděl jsem, jak si povídají, kouří.
Zajímalo mě,
proč si mě nevšimli.
Kouknul jsem se ještě párkrát a uvědomil jsem si, že si asi myslí,
že všichni byli při útoku zabiti.
Rozhodl jsem se počkat dokud nebude tma.
Měl jsme dobré mésto, kde se schovat.
Nevím proč, ale rozhodl jsem
odplazit se k moři.
Nechtěl jsem zůstat blízko k pobřeží, takže jsem plaval docela daleko.
Když jsem cítil, že jsem dotatečně daleko, začal jsem plavat na jih.
Jaké bylo moře?
Velmi klidné, žádné vlny.
Cítil jsem se klidný a vyrovnaný. Jen já a moře.
Cítil jsem se bezpečně, protože moře bylo klidné a mírumilovné.
Ala pořád jsem se opravdu bál,
že moje síly selžou a já se utopím.
Nebo, že by mě někdo mohl spozorovat a zastřelit mě, zabít mě.
Zatímco jsem plaval těmito klidnými vodami,
jsem najednou uslyšel silný hluk.
Cítil jsem, jak voda pulzuje.
Cítil jsem, jak mě obklopuje neklidná voda.
Moje tělo se třáslo strachy.
V dálce jsem viděl světla a zamířil jsem tím směrem.
Mohly to být Izraelské síly.
Pořád jsem plaval, ale cítil jsem, že slábnu.
Stěží jsem mohl pohnout končetinami.
Někdy jsem prostě nechal vodu, aby mě jen tak nesla.
Příležitostně jsem dosáhl na pobřeží a začal jsem hodit.
Slyšel jsem hebrejsky mluvící hlasy ve vysílačkách.
Věděl jsem,
že jsem se k nim, navzdory mé únavě musel dostat.
K mému úžasu, to byl ten regiment, co mě opustil.
Poté, co jsem se dostal zpět so svého regimentu,
jsem se cítil jako...
jakobych to byl já, kdo opustil své druhy.
Vždy jsem cítil, že mě považují za někoho, kdo...
někoho, kdo nepomohl zachránit své přátelé.
Jakobych utekl z bojiště jen, abych si zachránil vlastní kůži.
Někdy jsem se cítil velmi nepříjemně.
Přerušil jsem kontakt s rodinami těch mrtvých.
Nejdříve jsem navštívil jejich hroby, ale pak jsem přestal.
Chtěl jsem zapomenout. Nechtěl jsem ty chvíle znovu zažít.
Když jste navštěvoval hroby, cítil jste se... - Vinen.
Cítil jsem se vinen, že jsem stál nad jejich hrobech.
Jakobych neudělal dost.
Neudělal jsem dost.
Nebyl jsem ten hrdinský typ, který nese zbraně a zachraňuje všem život.
To nejsem já. Já nejsem ten typ.
Dnes jsem bombardoval Sidon,
mezi mraky kouře při svítání
skoro jsem šel domů v rakvi.
Dnes jsem bombardoval Sidon.
Měsíc poté, co Ronnie Dayag v bezpečí domplaval zpět domů,
armáda vzala pláž, ze které utekl.
Řekli nám, že brzy zaútočíme na Beirut, a že všichni umřeme.
Ale na pláži jsme moc o smrti nepřemýšleli.
Měl jsem klobouk z banánových listů.
Když o tom tak přemýšlím,
ze zápachu oleje Patchouli ( něco jako mentolový olej ) se mi pořád dělá zle.
V osmdesátých letech byl opravdu velmi populární. Pro mého spolubydlícího Frenkela,
Patchouli nebyla jen vůně, byl to způsob života.
Patchouli... Jak se to používá?
Ukažte mi to.
Stříknete si kapku na ruku, takto.
Takto
vaši kamarádi vždy vědí, když tam jste.
pamatuji si, jak my mi jeden z mých mužů řekl:
"Frenkele, jdeš moc rychle. Jako králík."
Takže, co děláš? Patchouli!
Ve tmě, v noci... Nemohli mě přehlédnout!
Ta vůně je opravdu silná, dokonce i venku v boji.
Pořád ho používám.
Dnes jsem bombardoval Beirut.
Bombardoval jsem Beirut každý den.
Kdybych se přiblížil smrti, nemohl bych říct,
Bombardoval jsem Beirut každý den.
Stisknutím kohoutku
můžeme poslat cizince rovnou do pekla
Kdybych se přiblížil smrti, nemohl bych říct,
Bombardoval jsem Beirut každý den.
Naší každodenní náplní bylo:
Ráno vstát,
připravit snídani na těch pánvích
z hovězího v konzervě a vajec.
Na pláži. - Na pláži.
Rychle si zaplavej,
zpět do uniformy, pak běž po nějakých teroristech.
Někdo zařval, "Frenkel!"
Všimnul jsem si kluka, co držel RPG ( protitanková zbraň ).
Dítě.
Frenkele, byl jsem tam také?
Určitě. Od výcvikového tábora, byl jsi se mnou kamkoliv jsem šel.
I tam? - Ano, tam také.
Dobré vědět. Jistě, že jsem tam byl.
Je možné, že si nepamatuji takovou dramatickou událost?
Tomu říkáme "odlučující události".
Je to, když je člověk v určité situaci, ale cítí se být mimo její dění.
Jednou jsem byla navštívil mladého muže, amatérského fotografa.
V roce 1983 jsem se ho zeptala, "Jak jsi přežil tu zničující válku?"
Odpověděl, "Bylo to docela jednoduché. Považoval jsem to za dlouhý denní výlet."
Řekl si, "Wow! Jaké to skvělé scény:
střílení, artilerie, zranění lidé, křik...
Na vše se díval, jakoby skrze imaginární foťák.
Pak se něco stalo.
Jeho foťák se rozbil.
Řekl, že se ta situace pro něj stala traumatickou,
když přijeli do blízkosti stájí v Beirutu.
Jízdárna.
Viděl obrovské množstí zdechlin
zabitých Arabských koní.
"Zlomilo mi to srdce.", řekl. Co ty koně kdy udělaly,
aby si zasložili takto trpět?"
Nemohl se dívat na ty mrtvé a zraněné koně.
Používal mechanismus, aby zůstal mimo dění událostí,
jakoby tu válku sledoval jako film namísto účastnění se.
To ho chránilo.
Jakmile byl jednou do těchto události vtáhnut, už dále realitu popírat nemohl.
Obklopila ho hrůza a zešílel.
Dříve jste mi řekl, že si nepamatujete, že jste byl v sadech,
kde byl ten kluk s RPG.
Ostatní věci si pamatujete? Jako chození domů,
povídaní si s přáteli, události z té doby,
něco, co vám možná ty časy připomíná?
Ano, detailně. - Například?
Dokonale si pamatuji každou dovolenou.
Pamatuji se, když mi bylo asi 10, odehrávala se tehdy válka.
A vše se zastavilo. Všichni otci byli na frontě.
Všechny děti seděli s jejich matkami zavřené v domě,
za zatáhnutýma roletama, ve tmě.
Jen čekali na letadlo, které by pustilo bombu a zabilo je.
Nikomu se ani nesnilo o tom, že by šel ven.
Když jsem šel z Libanonu domů, poprvé za šest týdnů,
viděl jsem, že život normálně pokračoval.
Mojim cílem při odchodu se stalo, abych dostal zpět svoji přítelkyni Yaeli.
Odkopla mě noc před tím, než toto všechno začalo.
Pamatuješ si jak? Přidej trochu Spritu...
Připraven?
Do dna!
Vzpomínky se vracejí.
Setkal jsem se s lidmi, se kterými jsem složil. Už mám skoro celý orázek.
V jakém smyslu? - První den války,
obléhání Beirutu.
Vzpomínáš si, že tě Yaeli odkopla týden před tím?
Jak to víš?
Ne, nevěděl jsem to.
Je to pravda.
Co se děje? To bylo před 20 lety.
Je to v pořádku. Nejsem naštvaný.
Aspoň jsi měl svůj domov, rodinu.
Jaký domov? Jakou rodinu?
Nemáš ani ponětí.
Můj otec...
Aby mě uklidni, mi řekl, že v jeho válce,
Druhé Světové Válce...
bylo Ruským vojákům ve Stalingradu
dáno pouze 48 hodin dovolené po roce na frontě.
Šli na vlak, přijeli domů na stanici,
políbili své přítelkině na nástupišti,
pak museli zase nastoupit, aby jeli zase na frontu.
Rozumíš?
Myslel si, že mě to uklidní. Ve skutečnosti měl pravdu.
Po pouhých 24 hodinách jsem byl zpět povolán do služby.
Tehdy začal nový trend: bomby v autech.
Dnes pořád obíbený.
To byl výbuch!
Opravdový výbuch!
Takže přijíždím do té vily na okraji Beirutu.
Vše je vyrobeno ze zlata.
Přepychová umyvadla, mramor, zlaté příslušenství a tak.
Důstojník sedí před televizí. Nedívá se na mě.
Pořád opakuje: "Přetočit dopředu."
Přetočit dopředu.
Jsem zde, abych zkontroloval vaši kanalizaci. - Tady dole.
Neviděla jste můj nástroj? - Jaký nástroj?
Ten velký a dlouhý.
Vaše trubky jsou tak hluboké!
Přetočit dopředu.
Dobrý den. To je váš červený Mercedes venku?
Jsem zaneprázdněný obsluhováním zákazníka!
Vymění pásku a řekne:
Obrdželi jsme oznámení o červeném Mercedesu.
Vohodí to do vzduchu vaše muže. - Takže?
Vyhoďte to do vzduchu první.
Každý červený Mercedes? - Jste snad idiot?
Přijel ten Mercedes?
Celou noc jsme čekali na vybuchující Mercedes,
kvůli té hrozící katastrofě.
Pak, uprostřed noci, zazvonil telefon.
Bashir je mrtvý.
Který Bashir? - Bashir Gemayel,
zvolený prezident Libanonu.
Bratr, spojenec, křesťan. Zavražděn.
Všechny vzbuď. Za dvě hodiny budete v Beirutu!
O letu do Beirutu si toho moc napamatuji,
jen, že jsem měl utkvělé myšlenky o smrti.
Protože mě moje přítelkyně Yaeli před týdneme odkopla.
Smrt by byla mojí pomstou,
byla by hnána vinou
po zbytek jejího života.
Zatímco jsem fantazíroval o své srmti,
dorazili jsme do Beirutu.
Do města s děrami. Plážemi.
a utíkajícími lidmi.
Přistáli jsme na mezinárodním letišti.
Naše armádní helikoptéra Hercules přistála vedle tryskáčů z Air France, TWA,
a British Airways.
Byl jsem vzrušený, jakobych jel na cestu do zahraničí,
zcela vzrušený.
Najednou jsem se prostě sebral
a šel na terminál.
Cítil jsem se, jakobych byl na pohodlé dovolené,
tak trochu halucinace
Jakobych stál na terminále,
čekal, abych si vybral cíl letu.
Před tabulemi odletů z osmdesátých let
je volba pouze na mě.
Vidím let v 14:10 do Londýna.
let v 15:20 do Paříže,
let v 16:00 do New Yorku...
Chodím po terminálu a vidím bezcelní obchody:
klenoty, tabák,
alkohol...
Zatímco jsem pořád na této cestě, najednou si uvědomím, co se děje.
Skrze okno vidím
že všechna letadla TWA a Air France jsou rozbombardované krunýře.
A zastávky jsou prázdné,
už je to dlouho, co byly vyrabovány.
A tabule odletů/příletů se už měsíce nezměnily.
Pak začínám slyšet zvuky, hlasy.
Ve městě slyším bombardování, bombardování vzdušnými silami.
Pozvolna si začínám uvědomovat, kde jsem
a bojím se toho, co přijde dál.
Vyšli jsme od letiště směrem k městu.
Vysoké věžákové hotely se nad námi vznášejí.
Moře je na naší straně.
Jdeme podél promenády, směrem k velké křižovatce.
Pak se dostaneme pod střelbu sniperů, kteří střílí z vyšších pater hotelů.
Nevidíme, odkud to jde, ani kdo střílí.
Zraněný voják ležel na křižovatce, ale my jsme se k němu nemohli dostat.
Byli jsme k smrti vyděšeni.
Pak, uprostřed toho pekla.
které najednou ukazuje televizní zpravodaj Ron Ben-Yishai.
Jde vzpřímeně, odráží kulky jako Superman.
Chodí okolo, jakoby se nic nedělo, zatímco kolem něj hvízdají kulky.
Třesoucí se strachem, nevidí přes svoji helmu.
Byla to velká křižovatka.
Jedna cesta vedla přímo na ulici Hamra.
do okresku Harma v západním Beirutu.
Pamatuji si syčící zvuk, nějaký syčící zvuk...
Staříleli hodně RPG střčel a znělo to
jako řada indiánů střílející šípy.
Než RPG vybouchne, dělá to tento syčící tvuk.
Neslyšíte výbuch,
jen to syčení, pak hroutící se zdi.
Během tohoto všeho jsou nabalkónech viděni civilisti:
ženy, děti
a staří lidé se dívají, jakoby to byl film.
Střílejí na nás ze všech stran.
A my nemůžeme přejít.
Během mé služby v armádě jsem byl střelec MAG.
Během mého důstojnického výcviku jsem si řekl:
"Použival jsi MAG tak dlouho, proč nezkusit něco jiného?"
Takže mi dali Galil.
A zatímco na nás ze všech směrů střílejí,
já si uvědomuji, že neumím střílet s Galil tak, jak jsem to uměl předtím.
Chyběl mi starý dobrý MAG, s ním jsem byl obeznámen.
Tak jsem řekl Erezovi, "Erez, udělěj mi laskovost.
Dej mi svůj MAG. S Galil to nepřejdu.
Dej mi svůj MAG a přejdeme ulici.
Budu střílet lépe.."
Říká "Frenkel, blázníš?
Útočí na nás! ¨Přestaň blábolit s střílej!"
Nakonec jsem si uvědomil, že musím podniknout
tvrdé kroky. Popadl jsem ho a řekl jsem,
"Poslouchej, Erez, dej mi ten MAG, nebo si ho vezmu silou!"
Ať už věčnost nebo minutu,
Frankel tam stál na křižovatce
zatímco kolem něj ve všech směrech létaly kulky.
Namísto přecházení křižovatky,
jsem ho viděl, jak tam tančí, jakoby v tranzu.
Proklínal střelce. Jakoby tam chtěl zůstat navždy.
Jakoby chtěl ukázat svůj walz mezi střelbou,
s plakáty Bashira nad svojí hlavou.
A následovníky Bashira,
jež připravovali svoji velkou pomstu jen 180 od něj.
Masakrv Sabře a Shatile.
Začínám si vzpomínat.
Setkal jsem se s lidmi, slyšel jsem příběhy..
Příběhy o mém samém.
Nechtěl jsem jim věřit.
Takže na co si nevzpomínáš?
Den toho masakru. Vše ostatní si pamatuji.
Nerozumím, proč byli lidé tak překvapeni,
že Phalangisti provedli ten masakr.
Celou dobu jsem věděl, jak nelítostní byli.
Během útoku na Beirut jsme byli na jatkách.
Kde? - Na jatkách, tam,
kam vzali Palestince, vyslechli je a popravili.
Bylo, jako být na LSD tripu.
Nesli části těl zavražděných Palestinců
uchované ve sklenicích s formaldehydem.
Měli prsty, oční bulvy, cokoliv jsi chtěl.
A vždy obrázky Bashira.
Bashirovy přívesky, Bashirovy hodinky, Bashirovo toto, Bashirovo tamto...
Bashir byl pro ně to, co je David Bowie pro mě.
Hvězda, idol, princ, velkolepý.
Myslím, že k němu cítili i erotičnost.
Naprosto erotické.
Jejich idol se měl stát králem. My jsme ho měli korunovat.
Další den byl zavražděn.
Bylo jasné, že pomstí jeho smrt nějakým perverzním způsobem.
Bylo to, jakoby zabili jejich ženu.
Bylo to cti rodiny, jež je hluboká.
Proč jsi se vrátil?
Pořád mívám tyto halucinace o masakru na pláži.
A ty jsi tam se mnou.
Jsi šílený.
Jsi posedlý.
Pláž? O čem to mluvíš? Kdo byl té noci na pláži?
Jaké pláži?
Jsem ve slepé uličce.
Nemohu najít nikoho, kdo byl se mnou u toho masakru.
Nikdo, kdo byl se mnou
nemá žádné slušné vzpomínky o těch dnech masakru.
Mám jen to jedno vidění.
A Carmi, jediný člověk v mém vidění popírá, že by tam se mnou vůbec byl.
Je to pořád opravdové. - Je to vidění.
Ale tvoje. Mám to vysvětlit? - Ano.
Co symbolizuje ve snech moře? Strach. Pocity.
Ten masakr tě děsí, cítíš se z něj nepříjemně. Byl jsi vůči tomu uzavřený.
To mi moc nepomáhá.
Tvůj zájem o ten masakr se vyvinul dlouho předtím, než se stal.
Byli tvoji rodiče v táborech? - Ano.
V Auschwitze? - Ano.
Takže ten masakr byl s tebou od tvých šesti let.
Žil jsi skrze ten masakr a ty tábory.
Tvé jediné řešení je to, že zjistíš, co se doopravdy stalo
v Sabře a Shatile. Hledej lidi.
Zjisti, co se doopravdy stalo, ptej se, kdo tam byl.
Získej detaily a další detaily. Takto...
Pak možná budeš moci zjistit, kde přesně jsi byl,
a jakou roli jsi sehrál.
Toho dne jsme byli vysláni na určitou pozici.
Popravdě to bylo na kopci. Tento kopec
byl naproti západnímu sektoru uprchlického tábora.
Z pozice, ve které jsem se nacházel jsem viděl domy osadníků.
Bylo tam příležitostní střílení. Snažili jsem se zjistil, kde jsou
a opětovat palbu.
Začaly přijíždět síly Christian Phalangist.
V plné výstroji, vojáci v Izraelských uniformách
obsadili pozice za tanky.
Byl jsem zavolán na instruktáž. Byla v Angličtině.
O čem byla? - Řekli nám , že Christians
vstoupí do tábora a budou je krýt.
Jakmile očistí tábory,
chopíme se kontroly.
Očistí od čeho? - Palestinských teroristů.
Dalšího rána začali vynášet civilisty.
Civilisté byli vedeni z tábora
v dlouhé řadě.
Phalangisti to sledovali a stále na ně křičeli.
a příležitostně vystřelili do vzduchu.
Byly tam ženy, staří lidé,
a děti, jež šli v řadě směrem ke stadiónu.
Když jste byl v tanku, zajímalo vás, kam je berou?
Přemýšlel jste o tom?
Ani ne, protože kamkoliv jsme šli,
bylo učiněno prohlášení směrem k táboru, do kterého jsme vstupovali.
Civilisté byli vykázáni ven. Ti, co zůstali byli považováni za rebely.
Zdálo se být celkem přirozené říci obyvatelům:
"Pokud nechcete přijít k úrazu, vyjděte ven!"
Toho dne jsem jel do Dochi, do města na pobřezí.
Byla tam přistávací stanice Izraelských Obranných Sil.
Po cestě
se objevovalo hodně polopásových vozidel Phalangistů.
Řvali radostí, když mířili k letišti.
Na letišti, jsem potkal kamáráda plukovníka.
Řekl mi:
"Slyšel jsi o tom, co se děje v uprchlických táborech?"
Myslel Sabru a Shatilu.
"Co se děje?", zeptal jsem se.
Osobně jsem to neviděl, ale říká se, že se tam stal strašný masakr."
Palestinci byli povražděni. Slyšel jsem, že je naložili na náklaďáky.
Bylo mi řečeno, že ti co nesouhlasili byli pořezáni na hrudích.
Byli tam zranění, někteří byli v kritickém stavu.
Byli naloženi na náklaďáky a odvezeni na neznámé místo.
Viděli jsme vojáka Phalangistů,
jak bral starou ženu pryč.
A pak jsme slyšeli střelbu.
Slyšeli jsme výstřely.
Pak ten voják vyšel ven sám.
Zeptali jsem se ho, co se stalo.
Neslyšeli jsme ho, ale jeho gesta znamenala "Boom!"
Porozumněli jsme, že té ženě řekl, aby si před ním klekla.
Když odmítla, střelil ji do kolenou. Když zvohu odmítla,
střelil ji do břicha a hlavy.
Nikdy jste si neuvědomil,
ženy a děti byly vyvedeny ven a buldozery vjely dovnitř?
Ne, neuvědomil.
Uvědomil jsem si, že se něco děje až mi to řekli moji muži.
Stáli na svých tancích
a začali řvát "Střílejí lidi!"
Tvrdili, že lidé byli seřazeni proti zdi a zastřeleni.
Tak jsem zavolal svého velitele.
Řekl, jsem mu, co jsem slyšel, že se děje v táborech.
Řekl, "My o tom víme. Je to pod kontrolou. Nahlásili jsme to."
Co se mě týkalo, armáda to zvládala.
Kde bylo velitelství?
Asi o deset metrů vedle. Navrcholu velmi vysoké budovy.
Jak vysoké? - Dost na to, aby z ní bylo vidět vše.
Určitě měli lepší výled, než já.
Nechtěl jsem se v noci chodit okolo, tak jsem jel
ke mně domů, do Bahabdy. Měl jsem v Beirutu byt.
Micha Friedman byl se mnou. Rozhodli jsem se udělat večeři.
Micha pozval chlapy z regimentu 211. brigády.
Během jídla si mě velitel regimentu odvedl stranou.
Řekl: "Rone,
moji muži říkají, že se v táborech odehrává masakr."
Zmínil jeden nebo dva incidenty,
říkal, že viděli, jak byla zastřelena rodina.
Zeptal jsem se ho znovu, "Viděl jste to na vlastní oči?"
"Neviděl", řekl, "ale moji vojáci mi o tom řekli."
"Důstojníci, co tady sedí také." Promluvili jsem si o tom předtím u večeře.
Jakmile odešli, ve 23:00.
Popadl jsem whiskey a zavolal ministra obrany Ariela Sharona.
Na jeho ranch.
Ariel už skoro spal.
Řekl jsem, "Slyšel jsem, že se tady odehrává masakr, Arieli.
Zabíjejí Palestince. Musíme to zastavit."
Zaptal se mě, "Viděl jsi to na vlastní oči?"
"Ne", řekl jsem, "ale je několik svědků, co ano."
"Dobře", řekl.
"Díky, že jsi mě na to upozornil." To bylo vše.
Normálně byste řekl, "Podívám se na to, Prověřím to." Ale ne!
Řekl, "Díky, že jsi mě na to upozornil. Šťastný nový rok!"
No, něco takového. A šel zase spát!
To je úžasné. Odehrával se masakr,
prováděli ho Christian Phalangists.
Všude okolo bylo několik kruhů našich vojáků,
každý kruh měl nějaké informace.
Ten první jich měl nejvíce. Avšak,
nic se nestalo.
Neuvědomili si, že byli svědky genocidy.
V kterém kruhu jsi byl ty?
Ve druhém nebo třetím.
Co jsi dělal?
Stáli jsme na střeše a viděli jsme, jak byla osvětlována obloha.
Čím? - Světlicemi.
Světlicemi, které jim museli pomáhat v tom, co dělali.
Odpálil jsi ty světlice?
Záleží na tom?
Změní to něco, pokud jsem je vystřelil, nebo
pokud jsem jen viděl světlice, které pomáhali lidem zabíjet jiné lidi?
Ve stavu tvé mysli v té době to opravdu význam nemělo.
Napamatuješ si ten masakr, protože podle tebe
jsou vrazi a ti okolo nich ve stejném kruhu.
Ve věku 19 let jsi se cítil vinen.
Nechtěně jsi se podílel nacismu.
Vystřeloval jsi tam světlice, ale neprováděl jsi ten masakr.
Vzbudil jsem se v 5 nobo 5:30 a vzbudil jsem všechny ostatní,
celý tým.
Pak jsem jel do Sabry and Shatily.
Když jsem tam přijel...
To byl zmatek!
Znáte ten obrázek z Varšavského ghetta?
Ten, kde má dítě ruce ve vzduchu?
To je přesně, jak se dlouhá řada žen,
starých lidí a dětí dívala.
Přemýšlel jsem, že půjodu na velitelství brigády Amos,
ale když jsem odjížděl, Amos se najdenou ukázal.
Jel na začátek kovoje.
Jeho naštvaná gesta je donutila zastavit.
A to byl konec.
Zastavte střelbu. Ihned zastavte střelbu.
Je to rozkaz, zastavte střelbu. Ihned.
Všichni běžte domů. Běžte domů. Teď.
Phalangists se stáhli zpět do ulic.
Ženy a děti se vrátili zpět do tábora.
Palestinci? - Ano.
Řekl jsem svým mužům: "Jdeme do toho s nimi...
S těmi ženami a dětmi.
Uvidíme, co se tam stalo."
Uvnitř tábora jsme viděli obrovské množství sutě.
Můj pohled uchvátila
ruka, malá ruka.
Dětská ruka vyčnívající ze sutě.
Podíval jsem se trochu blíže a uviděl kadeře.
Hlavu s kadeřemi pokrytou prachem. Bylo těžké rozeznat, co to bylo.
Ale byla to hlava, odkrytá od nosu nahoru.
Ruka a hlava.
Moje vlastní dcera byla ve stejném věku jako ta malá holčička.
A taky měla kudrnaté vlasy.
Tábory Palestinských uprchlíků mají domy se dvorky.
Tyto dvorky byly plné těl žen a dětí.
Mladí muži byli zastřeleni jako první.
Pak bylo naloženo se zbytkem rodiny.
Vešli jsme do jedné uličky, velmi úzké uličky...
široké jako jeden a půl muže.
Ta ulička byla plná...
Naplněná do výše mužské hrudi
těly mladých mužů.
Tehdy jsem si uvědomil výsledky masakru.
Titulky přeložil pBen.
www.titulky.com